Послідовність запалювання почато.
Шість, п'ять, чотири,
три, два, один, нуль.
Усі двигуни запущено.
Зліт.
Час - весна 1969 року.
Місце - початкова школа імені Еда Вайта в Ель-Лаго в Техасі,
передмісті Саут-Г'юстона, прямо по дорозі до НАСА.
Подія, яка того доленосного дня запустила низку подій?
Перерва четвертого класу.
Ні, це не я. Це Рікі Родрігез, один із моїх багатьох друзів-бешкетників.
Правила щойно змінили,
тому не можна було кидати м'яч у людей,
що, власне, було найвеселішим у кікболі.
До цього ще треба було звикнути.
А це містер Сент-Джордж, наш учитель фізкультури, який веде Рікі до стіни.
Він завжди карав дуже специфічно,
малюючи тобі мале коло на найближчій стіні.
Ось. Притулися тут носом і стій так.
І коло завжди було трошки вище, ніж зручно,
тому доводилося до кінця заняття стояти навшпиньки.
Єдиного разу, коли він ставив мене носом до стіни, я був готовий.
Я зрозумів, що головне - непомітно поставити ноги ширше
та злегка згорбитися у визначну мить, коли він визначав висоту.
Притулися носом.
Тож це я. Стенлі.
Звісно, усі називали мене Стеном, якщо я не накоїв лиха,
або в перший день занять під час переклички.
У кікболі я був шорт-стопом і польовим захисником,
якому команда казала намагатися ловити все, що міг.
І, знаєте, я був ще й досить вправним кікером.
Та щодо того, як усе почалося.
Саме ці люди змінили моє життя назавжди.
Ось наш хлопець.
НАСА ЦІЛКОМ ТАЄМНО
Знайшли тебе на полі з кікболу. Поговорили з учителями.
Нас уразили
деякі твої наукові звіти й те, що ти отримував
три роки поспіль Президентську нагороду з фізкультури.
Ми обрали тебе як ідеального кандидата для місії.
Місії?
Для чого?
Послухай, час тут важливий, тож ми скажемо прямо.
Ми випадково зробили місячний модуль
трошки замалим.
Та ми не дамо цьому нас стримати.
Як таке сталося?
Знаєш математику?
-Так. -Отримуєш усі 100 балів за кожен тест?
-Ні. -Ото ж бо й воно.
Ми вже дуже близько, але маємо випробувати цю
випадково меншу версію на поверхні Місяця. Часу обмаль.
І нам потрібна допомога такої дитини, як ти,
щоб обігнати бісових росіян на Місяці.
Чому не відправите шимпанзе?
Бо ти можеш вимовити більше слів англійською.
Стене, ти наша єдина надія.
Ну ж бо. Що скажеш? Зроби це задля країни.
Зроби це для вільного світу!
Гаразд.
Чудово.
Таємне навчання на канікулах.
Таємне?
Цілком таємне, Стене.
Це секретна операція. Її не існує. Зрозумів?
Ця зустріч? Її не було.
Ніхто не має знати.
Ні твої батьки. Ні брати. Ні сестри.
Ніхто.
Зачекайте.
Як у нас це вийде?
Де ж тоді я буду для інших?
У літньому таборі. Ти рекомендований, прийнятий
і отримав стипендію табору «Гризлі»,
спецтабору під відкритим небом на озері Траверс, Мічиган.
Поїхав у кінці травня і залишився майже на весь червень.
Не брехатиму, погода й комахи жахливі, але ти чудово провів час.
Справді чудово.
Дещо не забувається, Стене.
НАСА
БУДІВЛЯ ТРЕНУВАНЬ І СИМУЛЯЦІЇ
ПРОЄКТ «АПОЛЛОН»
ВОЛЬТИ
Гаразд, пауза!
Поки забудьмо про це. Ми потім до цього повернемося.
Спершу розповім про те, яким тоді було життя.
Це були чудові час і місце для дитини.
Життя поблизу Г'юстона в кінці 1960-х років, особливо поруч із НАСА,
було схожим на втілення наукової фантастики.
Прийшло оптимістичне технологічне майбутнє,
і ми були в епіцентрі всього нового й кращого.
Звісно, шлях змін торувала космічна програма.
Про політ на Місяць оголосили,
коли президент Кеннеді дав промову в Університеті Райса в Г'юстоні.
Але чому, запитаєте, на Місяць?
Навіщо обирати метою саме його?
А ще можна запитати:
«Навіщо лізти на найвищу гору?»
«Навіщо було 35 років тому перелітати Атлантичний океан?»
«Чому Університет Райса грає з Техасом?»
Ми обрали політ на Місяць.
Ми вирішили летіти на Місяць у цьому десятилітті й зробити решту
не тому, що це легко, а тому, що важко.
У 1962 році Космічний центр перенесли на окраїну міста.
Того ж року в Г'юстоні почали
будувати перший у світі стадіон під дахом. Восьме диво світу.
«Астродом»
Коли починали будівництво,
замість розкопувати землю лопатами,
усі посадовці вистрілили в землю з кольтів 45 калібру.
А на куполі було перше анімоване табло
з різними веселими світловими зображеннями.
Але найліпше було, коли «Астро» вдавався хоум-ран,
чи, як казали, м'яч виходив на орбіту «Астро»,
коли починався цей величезний електронний феєрверк.
Тут вперше використали штучне покриття «Astroturf».
Штучне покриття не вимагало поливу, косіння, прополки -
досконале втілення цієї епохи,
коли все було новим, штучним, а отже, кращим.
Хоч Джо Неймет казав, що грали наче на бетоні,
здавалося, природа з усіма земними обмеженнями
підкорювалася.
І ніхто не сумнівався, що ми за життя
отримаємо шанс жити на Місяці чи планеті поблизу,
імовірно, у якійсь колонії під куполом.
І, зважаючи на темпи технічних інновацій,
було легко уявити,
що ми, імовірно, проживемо значно довше, ніж 100 років.
Наприклад, у медичному центрі поруч
ДеБейкі та Кулі майстерно виконували пересадку серця.
А ближче до наших реалій
ми були серед перших регіонів країни, де з'явилися кнопкові телефони.
Лише послухайте.
Вони були такі круті. Більше жодного диска.
І можна вигравати мелодії кнопками.
У родині моя сестра Вікі мала хист до музики.
Вона була старша, за нею Стів,
потім Джена, Грег, Стефані, а тоді я.
Так. Покажи себе.
Добре. Зараз.
Алло?
Звісно, країна воювала.
Міста палали,
і всюди відбувалося казна-що.
Але з точки зору хлопчика з передмістя
воювали лише не екрані телевізора.
Дитиною тобі просто здається, що це нормально.
Черговий бунт.
Убито ще одного знаменитого лідера.
Думаю, що так чинять дорослі.
У родині, схоже, лише Вікі втілювала
тоді так званий конфлікт поколінь.
З усіх нас лише вона,
схоже, знала й дуже переймалася тим, що коїлося у світі.
Найближче до подій ми опинилися з мамою в Г'юстоні
поруч з університетом, де вона тоді наче вічно була магістранткою.
-Гляньте, як одягнені. -Ті люди?
Ось, діти, тому ми й переїхали в передмістя.
Щоб віддалитися від таких людей.
Площі здригаються.
Ні. Ваша сестра верзе нісенітниці.
Ми переїхали через роботу тата. Йому остогидло добиратися годину в один бік.
Зрозуміло?
-Так, мамо. -Зрозуміло.
Зрозуміло.
Мамо, той чоловік хіпі?
Так, це хіпі.
А як щодо того?
Ні. Надто коротке волосся.
Але він у кльошах.
Гаразд. Так, це хіпі.
Мені подобаються хіпі.
І в тих нових передмістях на південь від Г'юстона
всюди зростали житлові квартали.
У нашому районі була купа жител, які будувалися.
Місцевість була геть рівнинна.
Єдиним, що хоч віддалено нагадувало пагорб, був шляхопровід на трасі.
Ідеться про прибережну рівнину метрах лише в десяти над рівнем моря.
Звісно, дренаж не був належним,
тож щоразу, як ішов дощ, усе затоплювало.
Гляньте! Мокасинова змія!
Щоразу!
Тут не було відчуття історії.
Куди не глянь, усе й усюди було нове.
Нові нескінченні торгові центри
з продуктами, бургерними,
і, що найліпше,
боулінгами й автоматами.
Хоч раз на тиждень ми ходили чи їздили на боулінг.
Грали в боулінг із батьками, та коли були самі,
центром подій були ігрові автомати.
Ми розробили самоокупну систему зі збільшення мізерних кишенькових.
Склавшись по 25 центів, отримували по колі за 15 центів
і грі в пінбол за 10 центів.
Обирали ігри, у яких були вправні, як-от «Акваріус».
Звісно, усе напруження припадало на першу гру.
Негайний виграш не лише, щоб грати далі,
а й щоб накопичити в автоматі безкоштовні ігри.
Потім, коли був час іти додому,
можна було продати їх за 50 центів старшій людині,
яка вважала, що це вигідно.
Може, частково туди вабило,
бо саме там збиралися місцеві хулігани.
Ми захоплювалися їх зухвальством
і методами перемоги над системою:
чи то простим зменшенням гравітації в автоматі,
чи вмінням отримати гру, не вкинувши гроші.
Якщо зробити все правильно, автомат, очевидно, починав нову гру.
Це була майстерність.
Наступні кілька років пробував це повторити,
але так і не зумів.
Наш будинок добудували одним із перших на вулиці,
і здавалося, що весь район був будмайданчиком, що належав нам.
Можна було звести цілий форт з обрізків дерева.
Нас це влаштовувало,
бо будинків на дереві треба було чекати ще довго.
Тату, а це не крадіжка?
Ну, я вважаю,
що з нас здерли забагато за дім,
тож технічно вони нам винні.
Це лише шматок фанери. Вони й не помітять.
Досі не знаю, чи тато був з
скупих, вічно бідних людей,
чи радше аферистом.
Відтягни. Натягни сітку. Так.
Але очевидно, що основною метою родини було якнайбільше зекономити.
Добре.
«ESSO»
Стій!
Ти не долив.
Поверни пістолет у мій бак.
Тепер натисни, щоб відкрити повністю.
Далі підніми початок шланга.
У шлангу мій бензин.
-Оплачений. -Тату…
Він це знає.
Хоч тато й керував закупками та доставками в НАСА…
Іди переможи тих росіян.
Зрозумів, товаришу.
…і, певно, заробляв достатньо
для утримання родини з шістьма дітьми,
я соромився, що він був чиновником,
а не людиною, пов'язаною з місіями.
Можливість успіху і є, і немає…
Здавалося, що він невимовно далекий від астронавтів.
Тато визначає координати,
тож коли астронавти хлюпаються в океан,
флот знає, де їх підібрати.
Коли починається зворотний відлік, то саме він,
саме мій тато натискає кнопку, яка починає запуск.
Коли я йшов додому зі школи…
Гадаю, я був вигадником,
тобто, якщо жорсткіше, «вічним брехуном».
Тож я трохи наблизився.
Тоді я й зрозумів,
що до нього були приєднані дроти,
що простягалися догори, наче в космос.
Це був якийсь робот.
Сподівався, що зможу його нині принести,
та його раптом потягнули догори за дроти.
Пані Ульріх сказала, ти нічого не приніс для презентації.
Я зробив усну презентацію. Думав, вони уявлять картинку.
Вона сказала, ти розповів класу,
що твій тато має полетіти на «Аполлоні» 14 чи 15 у 1972 році.
Любий, це правда?
Чому тато не може робити в НАСА щось важливе?
-Це дещо ніяково. -Стене.
Твій тато дуже важко працював, щоб стати головою свого відділу.
Відповідає за все, що доставляють у НАСА,
від ручки до скафандра. Він важливий. Зрозуміло?
Так.
Лише цікаво, чому він не може бути астронавтом чи кимось справді крутим.
Любий, не всім бути астронавтами.
Усі виконують свою роботу, адже потрібно багато людей,
зокрема й тато. Розумієш?
-Розумію. -Добре.
Це була правда.
Сусід позаду будинку працював над шоломами.
Кілька друзів тата були інженерами в НАСА.
Мама однокласниці допомагала робити скафандри.
Наче всі щось робили в НАСА.
Тато теж відігравав свою роль, хоч вона й здавалася мені малою.
Як я вже казав,
я був наймолодшим із шістьох у нашій «Сімейці Брейді»,
і єдиним, народженим у 1960-х.
На час мого народження
батьки, схоже, припинили знімати витівки дітей.
Мене включили до наявної системи,
та нічого не змінилося.
Мене майже нема на родинних фото й домашніх відео.
Брати й сестри дражнили мене через це.
Бачиш? Бачиш, що тебе немає на жодному?
Вони бояться тобі сказати, але… Тебе всиновили.
Мама й тато бояться сказати, та ми взяли тебе із сиротинця.
Тебе обрали зі зграї верескливих немовлят.
Дуже смішно.
Потім дізнався, що після мого народження
мама почала пити ці нові таблетки,
але не сказала священнику зі страху, що її відлучать.
А ще були наші найближчі сусіди, Патеки,
які точно не користувалися контрацепцією,
бо вони все народжували по дитині щороку.
Мама була така заклопотана,
що часом просто давала дітям пожувати гумки між прийомами їжі.
І вона була одержима чистотою.
Вона тримала будинок в ідеальному порядку,
і для цього виганяла дітей надвір мало не на весь день.
Звісно, крім немовляти.
Залишала передостанню за віком дитину зі старшими,
а сама всередині прибирала з найменшою.
Часом траплялося щось на кшталт цього.
Але якось ми всі пережили дитинство.
Зачекайте!
Батько Патеків приходив із роботи
та зазвичай увесь вечір сидів у відкритому гаражі й курив сигари.
Певно, теж робив внесок у чистоту будинку.
Ми вшістьох були цілою армією працівників:
підтримували лад у домі й дворі, виконуючи покладені на кожного функції.
Крім нескінченної роботи зовні,
я мав завдання в домі - спорожняти всі сміттєві баки.
І не знаю, чи існували вже пакети для сміття,
та це не мало б значення, бо ми брали лише старі пакети від продуктів,
які часто протікали
від рідкуватого лайна, яким ми їх наповнювали.
Звісно, миття потім підлоги входило в мої обов'язки.
Може, на це не було грошей,
але ми рідко ходили до ресторанів.
Мама геніально вигадувала страви й розтягувала їх на багато днів.
Неділя: консервована шинка, коричневий цукор і ананас.
Понеділок: печеня з шинкою.
Вівторок: сандвічі з шинкою,
а в середу - флотський суп із бобами й рештками шинки.
Ще постійними стравами були томатний суп зі смаженим сиром,
запіканка з тунцем і картоплею,
пироги з м'ясом, м'ясний рулет,
нескінченні варіації курятини та, звісно, купа збитої кукурудзи.
Серед цікавинок були фаршировані яйця,
домашній фруктовий лід, сосиски,
а на свята - попкорн.
Також це часи першого захоплення желе у формах.
Шкільні сніданки були окремим витвором.
Щонеділі ввечері ми допомагали мамі,
систематично виготовляючи сандвічі для сніданків до школи на тиждень,
заморожували їх, щоб розморозити звечора
напередодні навчального дня.
ДЖЕНА, ВІКІ, ГРЕГ, СТІВЕН, СТЕФАНІ, СТЕН
Часом вони не повністю розмерзалися,
тож нам діставався приморожений, вогкий білий хліб із вареною ковбасою.
Батьки тата жили в старому районі Г'юстона,
і ми їх відвідували у вихідні.
Просто легенько постукуй по ньому.
Поки не вирівняється.
Бачиш це?
Цвяхи вічні, тож їх не можна викидати.
Знайди місце, щоб зберігати їх.
Реакція дідуся й бабусі на пережиту Велику депресію -
почуття, що вона може щомиті повторитися.
Не вдар по руці.
Вони берегли все, що мало хоч яку цінність,
і повторно використовували.
Схоже, вдається.
Вони повторно використовували навіть паперові рушники.
Та який у цьому був сенс, якщо були ганчірки?
Але жоден із нас не сказав цього вголос.
Не йдемо до кіоску…
Клянуся, бабуся водила нас на «Звуки музики»
кожні шість місяців.
Не знаю, чи фільм ішов у кіно роками,
чи його повертали на екран.
Це була чергова прогулянка з бабусею,
яка, як і її кіновподобання,
була дуже мила та не мала недоліків.
Моя друга бабуся була значно різкіша й параноїдальна,
але дуже цікава.
Вона подовгу жила з нами
та частувала нас різними теоріями змов
і похмурими сценаріями.
Відомо, що Кеннеді не помер того дня в Далласі.
Бідолаха перетворився на овоч
через важкі травми мозку від куль.
Але його живим ізолювали на грецькому острові.
Подумали, ми не витримаємо президента в стані овоча,
тому нас захищають від істинних фактів.
Це острів Аристотеля Онассіса.
Це пояснює його шлюб із Джекі.
Для неї світ котився під три чорти,
і швидко.
Перенаселення душить планету.
І за кілька років
ми минемо точку неповернення.
Науковці кажуть, що Земля технічно не може впоратися
більш ніж із 3,5 млрд населення, і десь у 1970-х роках
постачання продуктів припиниться для більшості людей світу,
що призведе до масового голоду та війни.
Не знаю, що робитимуть із трупами…
Досить уже, мамо. Досить параноїдальних балачок.
Ти лякаєш дітей. Зводиш мене з розуму.
Ніяк не замовчиш. Прошу, досить.
Досить.
Вивезення цього безладу коштує понад 4,5 млрд доларів щороку…
Так, у тіні таких загроз майбутнє часто здавалося жахаючим.
Нам казали, що якщо все так піде й далі,
ми ходитимемо по коліна в смітті та носитимемо протигази, щоб дихати.
Нас надзвичайно вправно залякали.
Певно, це спрацювало.
Президент Ніксон підписав Закон про чисте повітря і Закон про чисту воду,
і скоро смітити стало неприйнятним.
Яка ж, юний Стівене, різниця між реднеками й «білим сміттям».
Реднек викине бляшанку на підлогу машини
чи багажник вантажівки. «Біле сміття» викидає бляшанки з вікна
та смітить.
Це погано.
То ми реднеки?
О ні.
Реднек просто залишає бляшанки там, де вони лежать.
Ви їх приберете, коли ми повернемося додому.
Тримай кермо.
-Що? -Кермуй.
Саме так.
Тоді не було незаконно пити за кермом.
Незаконно було лише бути п'яним.
Загадай бажання.
Тату, я просто…
Пам'ятаю, як він кидав вушко в саме пиво.
І я не знаю, чи це був ритуал, чи тато так боровся зі сміттям.
Це однаково було цінно,
бо вушка валялися на землі й ними можна було сильно порізати ноги.
Але я чув, що щорічно шість осіб помирали удавившись,
коли вушко виходило з напоєм і його ковтали.
Я завжди думав, що, може, цей день настав.
Але як і чимало похмурих сценаріїв,
він так і не справдився.
Та юній свідомості було важно усвідомити весь цей дисонанс.
З одного боку світ скочувався в пекло.
Ми воювали у В'єтнамі,
але ще більше жахала холодна війна з Радянським Союзом,
який, як нам казали, міг щомиті скинути на нас термоядерну бомбу.
Ми були останнім поколінням, що ховалося від ядерної бомби.
Це бомба. Пригнись і ховайся.
Пам'ятаю, думав: сховавшись під парту, не врятуюся
від миттєвого згорання й радіації.
Але хай там як.
Навчання проводили.
Та з іншого боку - майбутнє було крутим і оптимістичним.
Ми прямували на Місяць і далі в космос.
Було легко захопитися надіями на майбутнє
і думкою, що наука й технології,
зрештою, здатні все виправити.
Головним публічним утіленням усіх цих позитивних почуттів було НАСА
і, звісно, самі астронавти.
Імена досі крутяться на язику.
Хлопці з «Меркурія»,
Джон Ґлен, Скотт Карпентер, Алан Шепард,
Волтер Ширра, Гордон Купер,
Гас Гріссом, Дональд Слейтон.
Потім стали відомі імена з «Аполлона».
Піт Конрад, Ніл Армстронг, Базз Олдрін,
Майкл Коллінз, Френк Борман,
Джеймс Ловелл, Юджин Сернан,
Джон Янг, Алан Бін.
Вони були найхоробріші. Найкращі.
Спецвипуск новин «CBS».
Перші троє американських астронавтів «Аполлона» загинули в пастці через пожежу,
яка нині охопила корабель під час тренувального старту…
Коли Гас Гріссом,
Роджер Чаффі й Ед Вайт загинули під час перевірки «Аполлона-1»,
пам'ятаю, мама плакала.
Ще до трагедії наша початкова школа носила ім'я Вайта.
Після неї школа стала меморіальною.
Та світ змінювався, як і те, як ми бачили себе в ньому.
«Аполлон-8» зробив знаменне фото «Схід Землі»
над Місяцем у переддень Різдва,
яке дало нам, землянам, раніше незнану перспективу.
Ми всі були разом на цій синій кулі, яка летіла в космосі.
Казали, що вже невдовзі, коли люди усвідомлять, що це означає,
відбудеться зміна свідомості та більше не буде воєн.
А в нашому куточку тієї блакитної кулі
куди не глянь
були нагадування про НАСА й пілотовану космонавтику.
У нас на майданчику була гірка-ракета:
улізай і пілотуй.
Гадаю, усі знали: на космічних кораблях нема керма,
але яка різниця.
Космічні перегони були всюдисущим елементом культури.
Вони просякнули все,
включаючи рекламу й сприяння продажам, хоч як це було смішно.
Вітаю, друзі! Я Сем-Ракета!
Ми сягаємо небес неземними знижками!
Що вони ближче до місяця, то нижчі в нас ціни.
Ми торгуємо всім.
Старими космічними кораблями, місячними модулями й машинами!
У школі в день запуску завжди повторювався один ритуал.
Учителька привозила телевізор.
П'ять хвилин дивилися на ракету на стартовому майданчику
та всі разом із телевізором робили відлік останніх десяти секунд.
Десять, дев'ять, вісім,
сім, шість, п'ять, чотири,
три, два, один, старт!
Старт відбувся.
А потім просто дивилися на екран, поки ракета злітала в небо.
Уроки фізики були такими цікавими, бо здавалися новинами.
Учили саму астрономію, космологію та все про «Аполлон».
Поки Едвін Габбл не довів зворотне у 1922 році,
люди вважали, що весь усесвіт складається лише з нашої галактики.
Тепер ми знаємо, що ми лише одна зі 100 мільярдів галактик.
Поки в нас нема доказів існування інших сонячних систем,
які обертаються навколо далеких зірок, чи планет, крім дев'яти.
Але ймовірність того, що є лише дев'ять планет у космосі
та що лише ми єдина населена,
становить десять мільярдів трильйонів до одного.
Так, що б не відбулося під час формування нашої сонячної системи,
безсумнівно, це відбувається в інших. Так?
Усюди така сама матерія, гравітація й умови.
Інакше кажучи, просто неможливо, що ми самі.
Лише питання часу, коли ми зустрінемося
з іншими істотами з інших місць усесвіту, якщо ще не зустрілися.
КІНОТЕАТР - «КОСМІЧНА ОДІССЕЯ 2001 РОКУ» «ПЛАНЕТА МАВП»
У фільмі «2001» ми вже полетіли на Юпітер і далі,
і не було сумнівів, що ми скоро цього досягнемо.
Пам'ятаю, мене так захопив фільм,
що я прагнув оповісти глибинний сенс
усім, хто лише слухав.
Потім, коли він летить повз Юпітер,
то долає цю шалену деформацію часу.
Його оточують ці миготливі вогники,
і раптом він у тій старій кімнаті,
а потім він став цим старим.
Потім він побачив чорний моноліт,
той самий, що на Юпітері,
у підніжжі його смертного ложа.
Чи справді так?
Він тягнеться, намагається торкнутися,
і тоді перетворюється на дитя, яке ще навіть не народилося!
Назад!
Ну, як я казав, вона була всюди навколо.
Нам казали, що люди нашого віку
якось поїдуть у весільну подорож на Місяць.
А до кінця століття
ми зможемо купити квитки на шестимісячний політ на Марс.
Усе було таке досяжне.
Над нами буквально шугали в реактивних літаках астронавти,
бо просто далі дорогою була база ВПС Еллінгтона.
Було зовсім не дивно раптом почути свист низько в небі
й побачити, як промчить і швидко зникне літак,
а потім почути звуковий удар, коли він долає звуковий бар'єр.
Ми прожогом мчали додому зі школи
дивитися «Похмурі тіні» -
серіал, яким ми були одержимі.
Ці справді дивні й страшні оповіді
про стару патриціанську родину, яка жила в замку біля моря,
і нестаріючого вампіра Барнабаса Коллінса.
Сам телевізор був наче полем битви.
Навіть отримати гідний сигнал
у ті часи антен і трьох великих телемереж було важко.
Тоді, принаймні в родині, доводилося застовпити територію
і часто фізично відстоювати те, що дивитимемося
наступні 30 хвилин.
Весь вечір крутили чудові серіали.
Часто було важко обрати, та ми не розчаровувалися.
«Селюки з Беверлі-Гіллз»,
«Димок зі ствола»,
«Три моїх сини»,
«Сімейка монстрів», «Бонанза»,
«Зачарований»,
«Зоряний шлях»,
«Адам-12», «Напруж звивини»,
«Гомер Пайл», «Бетмен»,
«Гілліан», «Фліппер».
«Станція Спідничкова», «Шоу Енді Гріффіта»,
«Я мрію про Дженні», «Родина Адамсів»,
«Шоу Діка Ван Дайка»,
«Зелений шершень», «Флот Макгейла»,
«Місія нездійсненна»,
«Зелені простори», «Герої Хогана»,
«Облава» і «Відділ 5-O», наприклад.
А ще були серіали, які мали лише один сезон
і здебільшого забулися, та я пам'ятаю.
У «Тунелі часу» два науковці заблукали в часі,
вічно потрапляючи в цікаві миті історії.
«Титанік», «Літтл-Бігхорн», «Театр Форда».
Був ще серіал із назвою «Саме час»,
комедія про двох астронавтів, які, увійшовши в атмосферу,
пройшли крізь деформацію часу
та потрапили в епоху печерних людей і динозаврів.
-Я в це вірю! -Так!
А ще почалася перша хвиля синдикації,
коли постійно показували серіали з дещо попередніх епох.
І пізно ввечері ще транслювали серії «Сутінкової зони».
Коли був зовсім малий і не знав, що це,
називав їх «Серіалом про страшне летюче око».
Вимір зору.
Вимір свідомості.
Ви переноситеся в країну тіней і матерії, речей та ідей.
А ще були суботні ранки.
Ми вставали рано, дивилися на тестові шаблони
й чекали на початок веселощів.
Пізно ввечері в суботу йшов місцевий серіал «Дивина»
з лячною мелодією на терменвоксі на початку.
Вітаємо в «Дивині».
Показували фільми, наприклад, «Атака 50-футової жінки»,
«Людина, що неймовірно зменшується»,
«Річ», «Початок кінця»,
«Крапля»,
«Напад людей-грибів».
Тобто все, пов'язане з мутаціями після ядерного вибуху.
-На цьому завершуємо трансляцію дня. -Добраніч.
А тепер національний гімн.
Усе закінчувалося до півночі, і компанії припиняли трансляцію.
Вимкни все.
Під час навчального року ввечері в неділю насувалося відчуття жаху.
«Чарівний світ кольору»,
як називався до того, як став «Чарівним світом Disney»,
був сповнений якогось відчуття меланхолії.
Наступного ранку починалася школа, хоч який чудовий був той серіал,
та свобода й відпочинок у вихідні завершувалися.
Потім раз на рік
відбувався особливий телепоказ «Чарівника країни Оз».
Ми всі збиралися разом і дивилися.
Скоро все зніматимуть у кольорі, і…
І це був далеко не просто фільм.
Поки не купили кольоровий телевізор, усе було чорно-білим,
навіть «Оз».
Але чи кольорові, чи чорно-білі,
летючі мавпи завжди виганяли сестру Стефані
або під ковдру, або за двері.
У вечірніх новинах постійною темою була війна у В'єтнамі,
яку згадували в будь-якому контексті.
Командування ЗС США повідомляє про 148 загиблих минулого тижня…
Дітей це збивало з пантелику.
Нам ніби цим докоряли.
Доїжте все до останньої крихти. У В'єтнамі діти голодують.
Ми з ними воювали, бомбили їх,
але дбали про їхніх дітей?
ВІДПРАВНИК: Г'ЮСТОН ОДЕРЖУВАЧ: В'ЄТНАМ
Сюди!
Район був ідеальний для дітей
через купу молодих родин із нашими однолітками.
Було неважко розпочати гру.
Грали в когось у дворі перед домом, на вулиці.
А для деяких ігор
ходили за край забудови,
де було велике поле з водоочисною станцією.
Називали його Каналізаційним парком.
Коли йшов дощ або ввечері
ми з братом Грегом грали в бейсбол
у гаражі.
Бита в суперзірки «Астрос» Джима Вінна.
Хоум-ран!
Іграшкова гармата!
І табло шаленіє, бо це лайн-драйв!
Ми створювали команду, обираючи гравців за картками,
і все завершувалося власною Світовою серією.
Це було в переддень винайдення піни «Нерф», яка все змінила.
Часом ми грали команда на команду.
Наступний - Буг Пауелл!
З мене досить!
У напад!
Я ніколи не забуду всіх сусідських дітей.
Був Ларрі з важким стригучим лишаєм.
Здавалося, усі сусідські діти по черзі були в гіпсі.
Був Байрон, син ученого з НАСА
й місцевий хімік-піротехнік,
який виготовляв маленькі ракетоподібні силові установки.
Часом він саджав стрибунця за пілота.
Три, два, один!
О Сюзанно
Чому ти не плачеш по мені…
А ще був Тоні, меткий зазнайко, що вічно втягував у проблеми.
…з банджо на коліні
Він особливо вправно змінював тексти пісень на уроках музики
з традиційних на непристойні, звісно.
Старий Ден Такер був могутнім чоловіком
Він умивався в сковорідці
Він зачісувався колесом від фургона
Він помер від зубного болю в…
Яйцях!
Стене, Тоні,
постійте в коридорі.
Одним із недоліків дитинства тієї пори
було те, що вважалося правильним учити дітей, наче тварин.
Це передбачало постійні нагадування про те, як поводитися правильно.
Лише одна дурість відділяла від прочуханки,
яку міг задати будь-хто дорослий.
Батьки, директори, тренери,
навіть батьки друзів, які укладали ці зручні
угоди: «можеш шльопати моїх дітей, а я - твоїх».
Але не було страшнішого за директора,
утілення смерті,
містера Кована.
Хлопці, ви тут через погану поведінку?
Знову.
За мною.
-Ні! -Гаразд. Повертайся в клас.
Тоні, Стене,
заходьте.
Думаю, такий був дух часу.
Життя було дешевшим.
Нами менше дорожили,
і ніхто надто не переймався безпекою.
Ось ми їдемо по шосе Мексиканської затоки зі швидкістю 110 км/год
на пляж із повним відкритим багажником дітей.
Нікому на думку не спадало,
що від мокрого сліду на дорозі нас відділяє легке зіткнення чи перекидання.
Те, що ми їли фруктовий лід біля басейну, могло спричинити біду.
Через специфіку заморозки він перетворювався на сухий лід
і примерзав до язика.
А вода в басейні поблизу вічно була надто хлорована,
тому припікала всім очі.
Тоді ще не вдосконалили хімічний процес,
тому ніхто й не думав, що якісь дії можуть завдати шкоди,
і ми точно були останнім із двох поколінь дітей,
які вважали, що дуже весело
доганяти антимоскітні фургони, що розбризкували ДДТ.
І було так звично повернутися додому
та взнати, що весь дім труїли нервово-паралітичним газом,
щоб убити випадково поміченого таргана.
А гляньте на унікальну мотиваційну стратегію тренера з бейсболу.
За кожну помилку в минулій грі
ти мав постати перед трьома гравцями,
які в стилі розстрілу намагалися вгатити по тобі м'ячем.
Моя стратегія була така: зловити м'яч кращого бомбардувальника,
ухилитися від другого й сподіватися, що третій схибить.
Так можна було вижити.
Так. Попри всі ці веселощі
нам здавалося, що покарання, біль чи травма зовсім поруч.
Як та гра, у яку ми грали.
Опанас, Опанас! Стене, розімкни нас.
Опанас, Опанас! Ронні, розімкни нас.
У деякі ігри ми грали, допоки не ставалося щось таке.
Це лише означало, що ми подорослішали
і час було облишити ту гру й обрати якусь нову.
Якщо не бейсбол, футбол чи баскетбол,
то великі пригоди на велосипеді.
Ми всі навчилися лагодити велосипеди,
особливо пробиті шини.
І схоже, що кожна тривала поїздка на авто
обов'язково включала заміну пробитої шини.
Може, тоді радіальні шини були без сталевого корду,
та й виготовляти їх ще не дуже вміли.
Або все тому, що тато завжди купував уживані шини.
Ніколи не думав купити нову шину?
Вона буде не така, як три інші, і це виглядатиме кепсько, Стівене.
У районі грали в купу різних ігор залежно від гравців.
Якщо було багато дівчат, зазвичай сестер друзів,
грали в гру під назвою: «Фігуро, завмри»…
Обережно.
…коли треба було вгадати, яку фігуру ти зображаєш.
Млинець.
Фенікс.
Хвиля.
Астронавт.
Увечері грали вдома
чи на ганку за домом.
Скільки класичних настільних ігор.
П'ять, шість, сім…
Іноді, коли батьки приймали гостей,
а інші родини ходили до них,
ми разом організовували такі ігри, як вилов яблук.
Дивіться й учіться.
Зараз буде новий рекорд.
Три, два, один, старт.
З часом Грег вигадав безпрограшний спосіб щоразу перемагати.
Він був такий непереможний і непохитний, ми всі просто припиняли гру.
Ось як треба!
Хоча мої три сестри найчастіше протистояли мені,
і від них була якась користь.
Вікі отримала роботу в «Baskin-Robbins», революційному магазині морозива,
де був надзвичайний вибір із 31 смаку,
і мала дві безкоштовні кульки на зміну.
Думаю, я буду бананово-горіховий фадж.
Гарний вибір.
Перші два-три місяці вона їла їх сама.
Та зрештою морозиво їй набридло, і вона почала його роздавати,
тож варто було приходити, коли вона закінчувала.
Дякую.
Маю вгадати, який хочеш смак, щоб ти підвіз мене додому?
Просто…
Можеш сказати.
Ванільне, прошу.
-Ванільне? -Ванільне.
-Хочеш ванільне? -Так.
-З усіх смаків хочеш… -Так.
Годі тобі.
Гаразд.
Так.
Не пам'ятаю, щоб мій брат Стів просив якесь, крім ванільного.
Звісно, він втрачав нагоду скуштувати екзотичні смаки,
але я захоплювався його вдоволеністю й постійністю.
Сестри також наче завдавали моду на музику в домі,
і втрьох вони чимало що любили.
Молодша, Стефані, любила ту, яка була популярна.
Я слухав її «сорокап'ятку» пісні «The Archies» «Sugar Sugar»,
знову й знову.
«The Archies» були персонажами коміксів,
та це не завадило їм виконати найбільший хіт 1969 року.
«THE ARCHIES»
Гаразд.
Востаннє, добре?
-Гаразд. -З мене цього досить.
Середня сестра, Джена, любила «The Monkees», і якщо замислитися,
то й усі гурти, де співали гарні хлопці.
Мої смаки, скажімо так, розвивалися.
До Герба Алперта, наприклад.
Чи принаймні однієї особливої обкладинки його альбому.
Звісно, музичний смак Вікі був найкрутіший,
і вона радо оповідала нам глибинний сенс пісень.
Справжній зміст у них маскують,
і його треба розшифрувати, як-от «Люсі в синяві з діамантами».
ЛСД.
Зміст очевидний тим, хто в темі, а старомодні не зрозуміють.
«SURREALISTIC PILLOW»
О боже! Вимкни це!
-О ні! -Гаразд.
О Джено!
Джена вічно потрапляла в халепи.
Їй першій накладали шви, і вона перша отримала перелом.
З нею це просто траплялося.
А бути дівчиною вимагало купу зайвих зусиль.
У ті часи всі хотіли пряме волосся,
але це було важко через вологість у Г'юстоні.
Це було до засобів для вкладання та фенів.
За бігуді тоді слугували бляшанки від апельсинового соку.
Мої сестри були не лише меткіші, а й драматичніші.
Віджа, ти з нами?
ТАК - ВІДЖА - НІ
-Так! -О боже!
Це добре.
Роберт закоханий у мене?
Так!
У спальні ми зі Стівом і Грегом дійшли згоди,
що ідеал жінки - Ракель Велч
в образах із фільмів «Мільйон років до нашої ери»,
«Фантастична подорож» і «Бандольєро»!
У Стіва під партою були сховані журнали «Плейбой».
«ПЛЕЙБОЙ»
Ми так і не дізналися, яка із сестер нас видала.
Радіо завжди працювало, звучали хіти.
Один з улюблених - «In the Year 2525» про зловісне антиутопічне майбутнє.
Багато знайомих дівчат знали пісні зі своїми іменами.
«WALK AWAY RENEE» «THE LEFT BANKE»
«VALLERI» «THE MONKEES»
«ALONG COMES MARY» «THE ASSOCIATION»
«WINDY» «THE ASSOCIATION»
«JEAN» «OLIVER»
Була відома одна пісня з чоловічим ім'ям,
але його звали Сью.
І захолола кров, і я сказав
«Мене звати Сью»
«Як справи?»
«Тепер ти помреш…»
Ми обожнювали кінцівку, де вони заглушили лайливе слово.
За гравій у твоїх нутрощах І плювок в оці
Бо я - пі, який назвав тебе Сью
А ще тоді був розквіт епохи телефонних розіграшів,
задовго до початку визначення номерів.
Ми починали з простих, типу…
У вас є упакований «Принц Альберт?»
Ну то краще випустіть його.
До значно складніших…
Вітаю! Це Томмі О з «KRB» і шоу «Відгадай мелодію».
З ким я говорю?
Мене звати Марта.
Марфа? Сьогодні тобі пощастило, Марфо!
Джекпот зріс до 285 доларів,
і він твій, якщо вгадаєш мелодію,
почувши п'ять секунд пісні.
Готова?
Думаю, так.
Відгадай мелодію.
Марфо, упізнала мелодію?
Це «Wichita Lineman»?
Так! «Wichita Lineman»! Ти виграла джекпот!
Джено, візьми слухавку. Скажи, ми їмо.
-Хто це? -Як грубо.
З іншого боку, тато мав відповідати,
коли наш дім був постійною мішенню одного телефонного жартівника.
Це знову він.
Я маю що сказати малому недоумку.
Алло?
О, дуже цікаво.
Ну, то послухай уважно.
Тату!
Від цього в нього кров з вух піде.
Пам'ятаю, що трохи жалів жартівника.
Не певен, що покарання було відповідним.
Коли ми самі не грали в бейсбол,
вешталися полем і дивилися, як грають друзі,
і просто тинялися й ловили фоли.
Принесу м'яч за сніжний конус!
-Думаю, мені полуничний. -За один фол.
І… цукерку-паличку.
Тримай.
І тобі.
Дякую, сер.
Ще сніжний конус давали за пакет зі сміттям.
Я вірю в Бога. Я люблю батьківщину та поважатиму її закони.
Я гратиму чесно й намагатимуся перемогти.
Та виграю чи програю, завжди робитиму все, що зможу.
Тепер дивіться на прапор у центрі поля, поки звучатиме державний гімн.
Мене так зворушила клятва Малої ліги
й гімн, що мені здавалося: байдуже,
чи переможемо.
Цей настрій, зазвичай, тривав десь до першої подачі.
Але не було кращої няні за три фільми в «Маджестік» поспіль,
хоч попри назву кінотеатр був кепський.
Пам'ятаю, як ішов науково-фантастичний фільм «Зворотній відлік»:
наші висадилися на Місяць
і дізналися, що росіяни теж туди дісталися,
але, звісно, загинули під час аварійної посадки.
На знак пошани наші астронавти підняли прапори
і Сполучених Штатів, і Радянського Союзу.
Оце шалений світ!
Потім показували два страшні фільми.
«Заморожені мерці»,
де божевільний учений-нацист планує оживити низку заморожених лідерів нацизму.
І «Воно»,
у якому шалений доглядач музею, якого зіграв Родді Макдавелл,
оживляє голема 16 сторіччя, поклавши йому до рота малий сувій.
Незнищенний за пророцтвом,
він стає співучасником убивств і різних жахіть.
Убий його!
Фільм закінчується тим, що голем іде в море.
Тоді ще не існувало сиквелів,
тож за моїми даними голем так і не повернувся.
Ніколи не забуду новорічну вечірку в батьків,
коли зустрічали той доленосний 1969 рік.
Усі дорослі розважалися в домі.
Ми були на задньому дворі, де затівали війни на римських свічках.
І піроманія Байрона
сягнула нових висот завдяки великому шматку дренажної труби,
маленькому вибуху
та палаючому м'ячу в небі.
Усі готові до зворотного відліку?
Гаразд. Почнімо.
Десять, дев'ять,
вісім, сім,
шість,
п'ять, чотири,
три, два, один.
З Новим роком!
Ну, тут цілком слушно повернутися до того, від чого відволіклися.
Так. Смійтеся досхочу.
Але ось що мені сказали…
Молодець, Стене. Ти не знепритомнів.
Це нічого, що знудило.
Усі астронавти від Джона Гленна до Ніла Армстронга блювали.
Принаймні першого разу.
Тож хоча дитинство було цілком нормальним,
час, проведений у НАСА, точно не був.
Я став учасником інтенсивної програми тренувань.
Цю штуку справді називали блювотною кометою.
Я любив ушестеро меншу гравітацію,
та довелося вчитися рухатися наче в геть новому тілі.
І була купа теорії. Не надто захопливої, та, певно, потрібної.
Підводні тренування винайшов Базз Олдрін
після провалу програми «Джеміні».
Було досить лячно.
І були різні сценарії виживання, які вони мали обдумати,
відпрацювати та про всяк випадок спланувати.
Від виживання в джунглях до пішого подолання пустелі.
Я мав уміти робити одяг і захисне покриття з парашута.
Пам'ятаю: думав, що якщо така моя доля,
це буде моя найменша проблема, як у тих серіях «Сутінкової зони».
Коли я завершив тренування, мав прискорений курс…
Певно, це не дуже вдала назва.
…присвячений пілотуванню того, що таємно називали
«Аполлон-10½».
Спершу мав вивчити всі важелі навіть із зав'язаними очима.
Висота?
Підтверджую.
Таймер послідовності?
-Підтверджую. -Температура?
Підтверджую.
Симуляція - це одне,
та щоб уміти приземлюватися в умовах ушестеро меншої гравітації,
створили це чудовисько.
Тренувальний апарат посадки на Місяць,
або ТАМП.
Ніл Армстронг ледь не вмер, намагаючись його посадити.
Вискочив за мить до того, як той розбився й вибухнув,
і він пішов на старт, наче нічого не сталося.
Ніл був такий. Завжди холоднокровний.
Коли вивчив усе про корабель, настав час інтегрованої симуляції.
Кранц, Бостік, усі були в центрі управління польотами,
я був у симуляторі,
і нас усіх перевіряли керівники симуляції.
Зловісні голоси за напівпрозорим дзеркалом.
Витік у двигуні службового відсіку.
Двигун S-IVB вимкнувся під час аварійного завершення польоту.
Коротко їх називали сим-керівниками.
Сиділи за темним склом центру управління польотами
й вигадували найзловісніші сценарії,
які можна уявити.
Щоб хай би що сталося там, у космосі, ми були готові.
У програмі «Джеміні» вдали, що в одного керівника стався напад,
щоб з'ясувати, як ми зреагуємо.
Загалом усі їх ненавиділи.
Так, остання симуляція.
Якщо вдасться безпечно приземлитися, на цьому завершимо,
щоб встигнути на пиво в «Співочому колесі».
Ну, ти на колу, Стене.
Центр, мені краще «Тан».
Гаразд. Дозволяю почати зниження.
Гаразд. Запускаю двигун. Тяга 10%.
Усе гаразд.
Дозволяю повну тягу.
Повна тяга.
Триста тридцять метрів.
У мене програмний аварійний сигнал 1201.
-1201? Бейлзі, що це в біса таке? -Стривайте.
Двісті п'ятдесят метрів.
«Комп'ютер перевантажено. Не виконано всі завдання».
Усі системи в нормі.
Джеку, що діється?
Аварійна зупинка. Комп'ютер чомусь перевантажений.
Сто шістдесят метрів. Усе добре.
Сто тридцять метрів.
Чекайте!
Сигнал 1202!
1202?
Не бачу нічого несправного, але це погано.
Думаю, краще закінчити.
Щось із комп'ютером. Перериваємо.
Ми перервемо політ?
-Перериваємо. -Дідько! Перервати!
Це не переривання!
Якби уважно прочитали посібник,
знали б, що маєте продовжити посадку.
Натомість тепер астронавти
повертаються на Землю, підібгавши хвіст
і змарнувавши бюджетний мільярд.
А ми сидимо й дивимося, як росіяни
в серпні встановлюють там прапори!
Задоволені?
Коли я нарешті був там, готовий до зльоту,
я був спокійний, бо знав, що вже робив це.
Мене заспокоїли й підбадьорили.
Пам'ятаю, що зовсім не панікував.
Був аж надто спокійний.
Стене, готовий?
Готовий.
«MAD»
Тож злітав на Місяць і назад.
Таємну місію «Аполлон-10½» було виконано без проблем.
Але потім нічого наче й не було.
Ні заголовків. Ні урочистої зустрічі.
Нікому не міг сказати, навіть родині.
Коли 16 липня злетів «Аполлон-11» і за чотири дні приземлився на Місяці,
я дивився це по телевізору, як і всі у світі.
Та для мене це був наче сон.
Я був єдиний на Землі, хто точно знав, що вони відчували.
Наче я був там у небі з ними.
Але не був.
Я був тут.
Бачиш ракету «Сатурн V»?
Її звели в Хантсвіллі, Алабама, і ставлять на баржу.
Вона попливе до Теннессі й Огайо, а потім - у Міссісіпі.
Перепливе Мексиканську затоку, обігнувши Флориду,
і опиниться на мисі Кеннеді.
Тепер, звісно, якби пливла сюди, повернула б праворуч у затоці,
якось звернула б у Галвестон, потім до Клір-Лейк,
а потім - через дорогу-1 до НАСА, де б ми її підібрали.
І ти цим усім керуєш?
Ну, це ж те, що ми називаємо доставкою.
…східного часу. Та величезна, наче 36-поверхова ракета-носій…
Та ні, Кайл із Флориди дбає про всі подробиці.
До старту 34 хвилини, відлік іде, усе добре.
За інформацією астронавти в чудовій формі,
чекають тут на зліт «Аполлона-11».
Системи космічного корабля
проходять останні перевірки.
Погода чудова,
і схоже, що цього ранку людина вирушить
у цю величну пригоду й нарешті сяде на Місяці…
Хоч трохи хвилюєшся?
-Ні, не думаю. -Чого тату хвилюватися?
Я спокійний!
Ну, наш татко брав у всьому цьому участь.
Як і дуже багато людей.
…нам справді бракує слів, щоб це описати.
Як тепер можна буде казати «до небес»?
«Злетіти до небес». Що це означає?
Місяць здається вам дивним і далеким?
Ні, не дуже. Радше те, що поза Місяцем.
Тож тепер, звісно, я думаю про наступне завдання. Марс і далі.
Думаєте про Марс і далі? Ми ще не дісталися Місяця!
Такою є природа письменників наукової фантастики, гадаю.
Знайдемо на Місяці сюрпризи.
Певно, не під час першого польоту, та точно згодом.
Не знаю, чи на нас там чекає великий чорний моноліт.
Посилаючись на «2001»…
Стене! Іди сюди! Зараз буде зліт!
Двигуни, які створюють тягу,
мають потужність у стільки ж кінських сил, що й 543 реактивні винищувачі.
Вони спалюють 2568 тон пального,
тобто 98 вагонів-цистерн.
Це стільки ж, скільки води у водосховищі маленького міста.
Їх стартова ракета-носій тієї ж ваги, що й підводний човен «Наутілус».
Шум під час зльоту сягає 120 децибел.
Уявіть собі одночасне звучання восьми мільйонів програвачів.
Керівники, потрібен дозвіл на зліт.
-Керівники. -Дозволяємо.
-Фахівець із посадки. -Є.
-Механік. - Дозволяю.
-Управління. -Так.
-Зв'язок. -Дозволяємо.
-Навігація. -Дозволяємо.
-Медик. -Дозволяємо.
Зв'язківець, дозволено продовжити.
До злету 60 секунд, відлік іде.
За нинішніми даними все гаразд. До злету 25 секунд.
-Посунься! Твоя голова заважає. -Двадцять п'ять секунд.
Так, ну ж бо.
До злету 15 секунд.
-Орієнтування за зірками. -Трохи нижче.
Дванадцять. Одинадцять.
Десять. Дев'ять. Послідовність запалювання почато.
Шість. П'ять.
Чотири. Три.
Два. Один.
Нуль. Усі двигуни запущено.
Зліт.
Зліт успішний.
Будівля тремтить.
Відчуваємо звичний бафтинг.
Яка мить! Людина прямує на Місяць.
Схоже, усе добре. Тримає курс.
Траєкторія ніби нормальна. Так, Воллі?
Навіть дуже.
Висота підйому - 1,6 кілометра.
П'ять, 6,5 кілометра.
Шістсот сімдесят метрів на секунду.
Усе стало на свої місця.
-Досі її бачиш? -Так, справді.
Гаразд.
Перше відстикування.
Усе гаразд.
Знаєш що? Це дивовижне бікіні виготовила паперова компанія.
Конфіл дивовижний!
З одного боку - наче папір. Такий дешевий, що хоч викидай.
Гаразд. А зараз
маю йти до роботи.
Це кава.
Їй байдуже, що вона інша.
Бо саме така кава…
Це Джетро Бодін силою думки зв'язується з космонавтами.
Певно, шукаєте великий мозок із Землі,
щоб забрати на Венеру, Марс чи деінде…
Схоже, це марсіани!
-Що вони кажуть? -Гаразд. Хвилинку.
Що за лайно? Джетро!
Де трансляція?
Ця третя фаза…
Ну ж бо. Це історичний день.
…і 47 секунд на збільшення швидкості…
Історично нудний день.
-Перепрошую? -…виходять на шлях до Місяця.
Нічого.
Маємо 85 300 метрів на секунду.
Згоряння хороше.
Запалювання відбулося точно в потрібний момент.
Схоже, спостерігаємо повну тягу.
Відстеження за телеметрією та радаром стабільне.
Швидкість перевищує 116 700 метрів на секунду.
Висота - 328 кілометрів.
Ти тепер на орбіті, Стене.
Схоже, у підйомі «Аполлона» наразі виникли проблеми.
Двигун вимкнено, це підтвердили. З корабля немає даних.
У ці хвилини ми глибоко переживаємо.
«Аполлон-10½», це Г'юстон. Чуєте мене?
Чую, Г'юстоне. Це «Аполлон-10½».
Це був чудовий зліт.
Чую, «Аполлон-10½». Ми це перекажемо.
І схоже, що політ триває добре.
Це був початок мого польоту на Місяць.
Хоч я рухався зі швидкістю 12 000 км на годину,
здавалося, що три з половиною дні польоту були дуже довгими.
Три. Два…
Звісно, телебачення й надалі висвітлювало місію,
і передчуття того,
що мало статися днями, лише посилювалося.
Але кілька днів польоту на Місяць - це довго.
-І було літо. -Без нас починаються «Похмурі тіні»!
Бувайте! До завтра.
Пам'ятаю, як поїхали в кінотеатр просто неба.
Діяли за татовим планом економії.
Четверо дорослих. І ті двоє -
діти до 12 років,
тож для них квитки безкоштовні.
Гаразд. З вас шість доларів.
Звісно, що так.
Ну ж бо!
О боже!
-Хочемо подивитися «Hellfighters»! -Ні, це не для вас!
-Там знімався Джон Вейн! -Тоді «Швейцарська родина Робінзонів».
Залишайтеся дивитися «Швейцарську родину Робінзонів».
Ми на «Hellfighters».
-Гаразд. -Добре.
Біля «Shakiest Gun in the West» і «Швейцарської родини Робінзонів».
Чекатимемо вас тут!
-Так, тату! -Так!
-Що він сказав? -Що чекатимете тут!
Дякую.
Ну, усе. Влаштовуйся.
О так. Як добре!
Завжди було весело просто повештатися.
Ми шукали пари, які цілувалися в машинах.
Найкраща ознака - стоп-сигнал то вмикався, то вимикався.
Минала та пора дитинства, коли ще відчував
особливу втіху від засинання в машині.
Можна було вимкнутися, знаючи, що все буде добре.
А наступного ранку прокинешся у своєму ліжку.
У космосі дещо самотніше.
Наступного дня їздили на пляж у пікапі друзів.
Поїздка тривала з годину.
Галвестон, о Галвестон. Єдиний знайомий нам пляж.
Але там було завжди весело. Попри машини й хотдоги з піском!
І навіть просто заходячи у воду, ми вже ризикували життям,
бо там була підводна течія, яка могла затягнути під воду
й викинути десь у Луїзіані.
Якщо це не вбило,
повсюдно плавали медузи, готові тебе вжалити,
і вусоногі на різних стовпах, що стирчали з води,
готові порізати до крові.
Здавалося, завжди була розлита нафта
десь у Мексиканській затоці, тож усюди були кульки дьогтю.
У кінці дня
ми відтирали дьоготь із ніг бензином.
І в ці дні через місію на Місяць
транслювали купу класичної наукової фантастики.
Найбільш пам'ятним
був фільм 1950 року за «Місцем призначення - Місяць» Роберта Гайнлайна,
який майже за 20 років передбачив
чимало з того, що справдилося в 1969 році.
Дивовижно, скільки він вгадав.
Перший провальний старт.
Вимога Техасу почати будівництво тут.
Ну, скажу лише, що ліпше все зробити в Техасі.
Перевантаження.
Невагомість.
Погляд на Землю.
-Що ти робиш? -Що ти робиш?
Дженіс Джоплін у шоу Діка Каветта.
Так, фільм ще навіть не закінчився.
Ви весь вечір вибирали, що дивитися. Наша черга.
Можна тобі підпалити, дитя?
Це моя улюблена співачка. Звідки ти знаєш?
-Думаю, ні. -Точно ні.
Ну, я б заклався про протилежне…
Стене!
Ні!
Наважитися й справді злитися з музикою, піти до витоків музики,
не плавати на поверхні, як більшість співачок.
Думаю, вони… поверх мелодії,
а не занурюються у відчуття музики.
Як на мене, гарна відповідь.
Чималий шмат наступного дня, як і багатьох спекотних літніх днів,
провели біля басейну.
Усі мали свої стрибки з трампліна.
Я чудово робив стрибок у нахилі,
бомбочку та маловідому бомбочку з витягнутими ногами.
Грег вправно вигадував власні стрибки.
Але найприємніше було отримати на обід пиріг Фріто,
а саме пачку «Fritos», розірвану збоку,
куди ми додавали чилі.
Коли я вийшов на орбіту Місяця,
то летів зі швидкістю 3680 кілометрів на годину
навколо небесного тіла, на яке ще ніхто не сідав.
Подивився додолу, коли летів над Морем Спокою.
Мені воно не здавалося спокійним.
Де мені взагалі було сідати?
Вітаю. Я Джонні Кеш.
Того вечора, повернувшись з басейну, ми дивилися «Шоу Джонні Кеша».
Пані та панове, «The Monkees»!
-Це справді вони! -О боже!
Дейві такий милий!
Гайнули додому,
бо Стефані й Джена сказали, що покажуть «The Monkees».
Були Мікі, Дейві й Майк, але де був Пітер?
А потім була Джоні Мітчелл, співала в дуеті з Джонні.
У неї надзвичайно цікавий голос.
Вона така різнобічна особа. Ще й художниця.
І прийшов знаменний день, 20 липня 1969 року.
Того дня вони мали сісти на Місяць,
а ввечері прогулятися ним.
Але тато запропонував неочікуваний варіант.
Так. Нам дали квитки в «Астроворлд» зі знижкою,
дійсні лише сьогодні.
Тож ви можете піти, звісно,
або залишитися тут із нами й дивитися посадку на Місяць у новинах.
-«Астроворлд»! -«Астроворлд»!
А ми не проґавимо посадку?
Прогулянка запланована на вечір, тож ви будете вдома.
Ось що я скажу. Проголосуймо. Вікі, що нині робитимеш?
На роботі до п'ятої.
-Стіве? -Прибираю кілька подвір'їв.
Звісно.
А ви четверо?
-Хто хоче в «Астроворлд»? -Так!
Ніхто не міг відмовитися від поїздки в «Астроворлд». Найчудовіше місце.
Це був величезний парк розваг через шосе від «Астродома» -
Г'юстонський Діснейленд.
Місце нескінченних пригод і радощів.
Схоже, усе було «астро». «Астроколесо».
«Астроголка».
«Астродорога».
А ще був «Чорний дракон».
«Бамбуковий жолоб».
І автопрогулянка «Покрутися».
У прогулянці на човні «Світ джунглів» були алігатори
й ворожі тубільці, що пускали стріли.
Зазвичай ми приїжджали туди рано, коли ворота відчинялися,
мчали до «Альпійської поїздки на санчатах» у глибині парку.
Це був найпопулярніший атракціон.
Могли покататися кілька разів,
поки черга не ставала такою довгою, що треба було чекати 45 хвилин.
Атракціон був приголомшливий.
Був великий водоспад.
Зал із лавиною
Тунель із луною,
де те, що прокричиш, чуєш у наступній печері.
-Вітаю, майбутнє! -Дейві Джонс навіки!
Сумую!
Вітаю, майбутнє!
Дейві Джонс навіки!
Сумую!
І все це вело до шаленого фіналу.
Їдеш собі й тішишся,
а потім за рогом вагончик уповільнюється,
і ти розумієш, що прямуєш
у темний, страшний отвір у схилі, схожий на шахту.
І щойно подумаєш, що все найстрашніше позаду…
Огидна снігова людина - це, певно, студент театрального.
Якось ми навіть побачили його на перекурі.
Підробка!
Скоро трансляція завершиться, але ми її точно відновимо.
До посадки на Місяць 40 хвилин,
і за дев'ять хвилин має бути зв'язок
з командним модулем, який мчить орбітою,
у 14-й раз облітаючи Місяць.
Ця посадка не така проста, як здається.
Доведеться подолати високі точки рельєфу,
перш ніж здійснити посадку на досить рівнинну ділянку Місяця.
Найважче так наблизитися, а тоді наважитися вийти
після такої роботи.
Думаю, можливо, це
найбільший тиск, який колись відчувала команда.
Вони повертаються ілюмінаторами догори.
ЗНИЖЕННЯ 14 000 МЕТРІВ
Готуйтеся до згорання.
-Дозвіл на зниження. Фахівець із посадки. -Дозволяю!
-Механік. -Дозволяю.
-Управління. -Так.
-Зв'язок. -Дозволяємо.
-Навігація. -Так.
-Системи модуля. -Так.
-Дозволено продовжити зниження. -Усе гаразд.
Наступний значний рубіж.
Висота - 12 200 метрів.
Програмний аварійний сигнал. Сигнал 1202.
Зрозумів. 1202. Отримано. Дозволено продовжувати.
-Зростання ентальпії. -Командування, швидкість.
Що це за сигнал, Воллі?
Дозволено продовжити. Очевидно, це лише якась…
функція.
-Це сигнал комп'ютерів. -Дельта, поки все добре.
Ну, це хоч цікавіше, ніж симулятор.
Гаразд. Зрозумів.
Вони ледь не скасували посадку.
Залишилися лічені хвилини.
Показник - 230 метрів на секунду.
Радар посадки досі працює. Добре.
Швидке зниження.
Зниження продовжується, 230 метрів на секунду.
Висота - 1280 метрів.
Орел, дозволяю посадку.
Зрозумів.
914 метрів.
Продовжую. 609 метрів, 47 градусів.
Зрозумів, Орел. Усе добре. Продовжуй.
Висота - 488 метрів.
427 метрів.
Усе гаразд.
Тепер вони бачать майданчик.
Це критичний момент. Вони зависнуть.
Мають ухвалити рішення.
229 метрів.
Усе гаразд.
165 метрів.
-Дані надходять неперервно. -30 метрів. Спуск - 6 на секунду.
Великий кратер. Кам'янистий.
Ну…
доведеться перебрати управління та самому здійснити посадку.
-Шістдесят секунд. -Шістдесят секунд.
Вмикаю вогні.
Спуск - 0,8 метра на секунду. Продовжую.
Дванадцять метрів.
Підняли трохи пилу.
Дев'ять метрів.
Велика тінь.
У хлопців усе гаразд. Спуск - 0,15.
Ніс опустився.
-Не рівно? -Не рівно.
Палива менше ніж на 20 секунд.
Уперед. Зміщуюся вправо.
Контакт зондів.
Двигун зупинено.
Консоль двигуна вимкнено.
-Консоль вимкнено. -Ми вдома.
Увімкнено 4-13.
Людина на Місяці!
Зрозуміло, Орел. Ви сіли?
Г'юстоне, говорить База Спокою.
Орел сів.
Зрозуміло, База Спокою. Чуємо, ви сіли.
У нас тут люди зараз посиніють.
Ми знову дихаємо. Щиро дякую.
О боже!
-Боже! -Зараз треба дещо зробити.
Це справді добре.
Боже.
Ми були в повітрі на «Астродорозі», коли почули новину.
-Вони сіли! -Вони на Місяці!
Круто! Їм удалося!
Так, удалося!
Їм удалося!
-Вони сіли на Місяць! -Так, вони зуміли!
Вони були на Місяці, та ніхто не знав, коли вони вийдуть,
тому ми залишалися поблизу,
прикипівши до екрана.
Учора «Таймс» випустило передовицю, де зазначено, що Ніксон використає…
Це забулося з часом, але тоді багато хто вбачав проблему
у вартості польоту на Місяць.
На що ще можна було б витратити кошти та що символізував політ.
…радше як Іспанія 15 сторіччя. Ми відкрили новий світ.
Але питання в тому, чи у В'єтнамі не процвітає нова інквізиція
в ім'я величної антикомуністичної релігії…
Якого біса її показують саме сьогодні?
Хто її запросив?
Упевнений, у «CBS» телефони червоні.
Думаю, вона крута.
Чудове волосся.
Поглянувши на мис Кеннеді, побачите, що він оточений злиднями.
Коли подивитеся на Г'юстон,
менше ніж 4% співробітників Центру чорні…
Це правда, тату?
Скільки в тебе в класі чорних, Грегу? Один? Звісно, це правда.
…це дещо турбує.
-Коли вони вийдуть на Місяць? -Так. На що вони чекають?
…коли йдеться про науку.
Як на мене, за гроші, змарновані на політ на Місяць,
можна було нагодувати бідних чорних
у Гарлемі, та й усюди, по всій країні.
Тож облиште Місяць. Допоможіть Гарлему.
Саме так.
Як д-р Пайн казав про минулий політ «Аполлона»,
це був тріумф ретроградів.
Думаю, це одна з причин, чому люди вважають це неприємним…
Після дня в «Астроворлд»
було важко не заснути під монотонний голос ведучого.
Стільки чекали,
поки астронавти надівали обладнання
та розгерметизовували кабіну.
Я відчував їх біль.
А ще я не міг не думати, що всі наші багаторічні мрії
мали здійснитися всього за кілька хвилин.
Агов. Зараз вийдуть.
Добре.
Він не бачить, куди йде. Виходить задом наперед.
-Не хотів… -Молодець.
…зачепитися за бік отвору.
Ніжні костюм і рюкзак.
Так, Г'юстоне, я на майданчику.
Зрозумів, Ніле.
Є зображення по телебаченню. Ще три сходинки, потім довгий крок.
Гаразд.
Ось і він. Нога спускається сходами.
Ніле, бачимо, ти спускаєшся сходами.
Я біля підніжжя сходів.
Ноги механізму м'якої посадки модуля занурені
лише на 3–5 сантиметрів,
хоча поверхня здається дуже дрібнозернистою,
якщо наблизитися. Майже як порох.
Подивіться на зображення.
Зараз я залишу місячний модуль.
Армстронг на Місяці. Ніл Армстронг.
Ось і він.
Тридцятивосьмирічний американець стоїть на поверхні Місяця.
Так, пане.
Це один маленький крок для людини,
але гігантський стрибок для всього людства.
Поверхня дрібнозерниста й порошкоподібна.
Вона легко здіймається вгору.
І осідає тонкими шарами,
як подрібнене деревне вугілля на…
на підошві й боках чобіт.
Сліди моїх чобіт і одяг
у дрібних піскоподібних часточках.
Агов, подивіться на стрибки.
Готовий до мого виходу?
Оце так незворушність.
Так.
-Боже, схоже, це весело, так? -Гаразд. Усе добре.
Готовий?
-Прекрасне видовище. -Хіба це не диво?
Який неймовірний краєвид.
Чудове запустіння.
Ми, власне, бачимо сліди, які людина залишає на Місяці.
Оскільки тут немає атмосфери, вітру й дощу, щоб їх знищити,
вони можуть відбитися тут надовго.
Г'юстоне, це«Колумбія». Прийом.
Зрозумів. Позакорабельна робота триває чудово. Установлюємо прапор.
Його вже піднято. Ми бачимо зоряно-смугастий прапор.
Видно зоряно-смугастий прапор на поверхні Місяця.
Краса. Просто краса.
Так звані стрибки кенгуру.
Ми тут починаємо вже пустувати.
База Спокою, це Г'юстон.
Можна побачити вас обох у кадрі, будь ласка?
Президент Сполучених Штатів
хоче сказати вам кілька слів. Прийом.
Це буде честю.
Я говорю з вами телефоном з Овального кабінету в Білому домі,
і це точно
найбільш знаковий телефонний дзвінок в історії.
Я просто не можу висловити, як ми всі пишаємося тим, що ви зробили.
Певно, нині ми найбільше в житті пишаємося.
Завдяки тому, що ви зробили,
небеса стали частиною світу людей.
І коли ви говорите з нами з Моря Спокою,
це надихає нас подвоїти зусилля з досягнення миру й спокою на Землі.
На одну безцінну мить
у всій історії людства
усі люди на Землі стали одним цілим.
Усі як один пишаються вашим досягненням
і моляться про ваше безпечне повернення на Землю.
Гаразд. Добраніч.
Добраніч, люба.
Дякую, пане Президенте…
-Добраніч, леді. -Добраніч.
Добраніч, любі.
-Добраніч. До ранку. -…і жодних шимпанзе…
-Думаю, теж піду спати. -Добре.
-Стівене? -Агов.
Свідками якого дня ми є…
-Нехай лягає спати. -Утомився.
…такого дня ми ще не бачили.
Цей день розгортався в нас на очах
завдяки цьому диву, яке, на щастя, з'явилося
одночасно з дослідженням людиною космосу, - телебаченню.
Ми побачили, як людина досліджує Місяць, завдяки іншим чарівним зображенням.
Ураховуючи, що вони здолали 400 000 кілометрів
з поверхні Місяця,
де людина сіла та де зробила перші кроки.
Цікаво, Еріку Севарейде.
Що тут ще можна додати?
Вони побачили там дивну красу,
яку, певно, ніколи не зможуть нам описати.
Може, цю красу неможливо передати наступним поколінням очевидців.
Ну, уже тисячі років люди мріяли прогулятися Місяцем.
Зараз, побачивши, що це сталося, знаючи, що це сталося,
це здається сном.
І, думаю, це сон, який справдився.
-Грегу. -Що?
Іди спати.
Добраніч.
Клас.
Вітаю. Тобі вдалося.
Ну, нам усім вдалося.
Приємно чути це від тебе.
Стен не проспав перші кроки на Місяці?
Не знаю. Вони були втомлені. «Астроворлд» їх виснажив.
Я лише хочу, щоб він сказав онукам,
що бачив перші кроки на Місяці.
Ну, ти ж знаєш, як працює пам'ять.
Навіть якщо спав, колись подумає, що бачив.
НАД КОСМІЧНОЮ ПРОГРАМОЮ «АПОЛЛОН» ПРАЦЮВАЛО ПОНАД 400 000 ОСІБ
ПОНАД 600 МІЛЬЙОНІВ ЛЮДЕЙ У ВСЬОМУ СВІТІ
БАЧИЛИ МІСЯЧНУ ПРОГУЛЯНКУ ПО ТБ
З 1969 РОКУ ДВАНАДЦЯТЬ ЧОЛОВІКІВ (І ОДИН ХЛОПЧИК) ПОБУВАЛИ НА МІСЯЦІ
ЗВІДТИ НІХТО НЕ ПРИЛІТАВ…
ПОКИ ЩО
Переклад субтитрів: Дарія Хохель